Ernst Lossa, 13 år. Modern död, fadern handelsresande.
Är det korrekt?
- Ja, säger man. - Ja.
- Du är zigenare. - Vi är jeniska resanden.
- Arbetsför? - Ja.
Bra, herr Hechtle. Han får arbeta på fälten.
Ja, säger man.
De andra hemmen där du varit har kallat dig "asocial och motsträvig".
Här står "asocial buse" och ord som "tjuv" och "lögnare".
- Stjäl du? - Nej.
Du kan få en riktig chans här i Sargau, Ernst Lossa.
Vi kan hjälpa dig, om du vill det.
Vänd dig om. Dra upp skjortan.
- Slog de dig? - Ja.
Du kan vända dig om.
Här hos oss blir ingen slagen.
Du måste tyvärr lämna ifrån dig skridskorna.
Oroa dig inte, du får tillbaka dem när du skrivs ut.
- Finns det någon skola här? - Nej.
- Jag hör inte hemma här! - Det säger alla.
- Hilde! Hilde! - Jag är ingen idiot!
Inte jag heller.
Du har i alla fall en idiotfrisyr.
Ta ett djupt andetag.
Det är bra.
Vänd dig om.
Sitt still.
Räta på ryggen.
Sitt still.
Hör du! Hur känns det att ha en sådan... idiotfrisyr?
Du ska putsa mina skor i kväll.
Jag är värdelös på det. Det är bäst att du putsar dem själv.
Du... Jag varnar dig.
Oj, vad rädd jag blir.
- Oja. - Ernst.
- Är det så varje dag? - Ja.
- Jag heter Hermann. - Ernst.
- Du vänjer dig snart. - Det behöver jag inte.
Min far hämtar mig snart. Vi ska resa till Amerika.
Mina föräldrar ska hämta mig snart också.
Man skojar inte med Ch... Christoph.
Stammade han fram.
Till sängs!
Till sängs! Nattro!
Sluta nu. Det är samma visa varenda kväll.
Lugn nu!
Nattro!
Du... Ernst.
Följ med mig.
Kom.
Jag brukar gå hit när jag är ledsen.
- Är inte den Hechtles? - Den var hans.
Om han kommer på dig... Man måste vara försiktig med honom.
- Och direktören? Hurdan är han? - Snäll.
- Vad vill du bli? - Stridspilot.
Helst i en Focke-Wulf Falke. Tvåmotorigt. 600 km i timmen.
- Känner du till det? - Nej.
- Vad vill du bli? - Sheriff.
- Vad är det? - Britterna.
När de har bomber över, släpper de dem bara någonstans på hemvägen.
- Det är vackert. - Det tycker jag också.
Namnen till i övermorgon. Ta hand om det.
Christoph?
Då mister ju jag en skördearbetare.
Han har ju blivit lugnare.
Varför avgörs det i Berlin? Vi känner våra patienter bäst.
Det har ni fullständigt rätt i. Vad ska vi göra åt det?
Vill ni ändra regelverket? Vill ni avgöra vem som sänds till Hadamar?
Nej, naturligtvis inte.
Vi har helt enkelt inte kommit så långt ännu.
Det skulle ställa allt på ända om folk som doktor Beck och Dell...
Ja...
Stämmer det? Att man i Berlin får tjugo Pfennig-
- för varje namn man sätter upp på listan?
Trettio.
- Vad heter du? - Toni.
- Vill du ha ett äpple, Toni? - Nej.
Ernst?
Ernst Lossa?
Du ska hjälpa mig. Det har direktören sagt.
Ta pallen.
Jag heter Max Witt.
Det ögat fungerar.
Jag är vaktmästare och obducent.
Och vad gäller dig, väntar dina föräldrar på gården.
Jag måste.
Ja.
Ha det bra.
Lossa... Slå inte rot här.
Min far kommer också för att hämta mig snart.
Toni! Toni!
Såja, det är ingen fara.
Toni...
Herr Witt. Kan ni hålla fast hans ben?
Ta det lugnt. Såja, ta det lugnt.
Nu är det bättre.
- Vem är du? - Hon var hungrig.
- Det är Ernst Lossa. - Jag är syster Sophia.
Det tillhör inte vanligheterna att Amelie låter sig matas så.
Hittills har hon bara låtit mig mata henne.
- Du kan ju mata henne varje dag. - Jag ska hjälpa herr Witt.
- Det ska vi nog ha tid med. - Ni är en ängel, herr Witt.
Ja, men det finns alltid tid till bättring.
Då så, Ernst. Vi går vidare.
Glöm inte pallen.
Det gjorde du bra.
Hör du, ta trasan och torka av bordet.
Nej, låt bli det, Ernst. Det är bättre att du rengör instrumenten.
- Christoph! - Jag har ingenting gjort!
- Stanna där, Christoph! - Du kommer att förflyttas!
- Stanna där! Stopp! - Nej!
Släpp! Släpp mig! Nej!
Nej!
Vart förflyttas de?
Jag vill inte ombord på bussen! Släpp mig!
Ernst! Ernst!
- Du har besök. - Nu reser jag till indianerna.
Pappa!
Pappa.
- Vad har hänt med ditt hår? - Ser jag dum ut?
Nej, då.
Är det dags nu? Ska vi resa till Amerika?
Ja.
Då måste jag hämta mina skridskor. Kom.
- Vad är det här för ett hem? - Här bor en massa dumskallar.
Vi har kommit långt med er son, herr Lossa.
- Honom har ni lyckats bra med. - Tack.
Jag hade önskat att fler föräldrar hämtade sina barn.
Som ni ser, är det överfullt här hos oss.
Då behöver jag bara något som bekräftar er fasta adress.
Det är det ingen som har nämnt.
- Har ni inte med er något? - Nej.
Det är... Utan ett giltigt dokument kan jag inte...
...får jag inte överlämna er son åt er.
Kan ni inte göra ett undantag?
Det vore straffbart.
Enligt lagen är jag för tillfället ansvarig för er son.
- Varför har ni ingen fast adress? - För att jag är handelsresande.
Varför har ni inte hämtat honom tidigare?
En uppfostringsanstalt har inte ett så strängt regelverk som vi.
Jag har suttit i arbetsläger.
Varför det?
Jag är jenisk resande.
Jag var tvungen att leta upp Ernst. Jag har besökt hem efter hem.
Snälla, ta inte min son.
Det tänker jag absolut inte göra. Tvärtom.
Jag glädjer mig varje gång jag kan skriva ut en patient härifrån.
Herr Lossa, ni är jeniska resanden.
Jag tror i tider som dessa att er son är säkrare här än hos er.
Till vintern har ni en fast adress, och då återkommer ni igen. Ja?
- Ja. - Bra.
Då följer jag er ut.
- Jag kommer att hämta min son. - Ja.
Hermann blev hämtad av sina föräldrar i går.
- Har de en lägenhet? - Ja, det tror jag.
Där ser du. Du måste kunna vara trygg.
Jag kan följa med dig på dina vandringar.
Jag kommer inte att vara dig till last. Jag lovar.
Snälla pappa, ta med mig.
Du får hålla ut i två, tre veckor. Sedan kommer jag och hämtar dig.
Jeniska resanden låter sig inte nedslås, eller hur?
Nej.
Gå din väg. Gå din väg.
Gå din väg. Gå härifrån!
Stick härifrån!
Låt bli det där.
- Jag förstår inte vad du menar. - Så klart inte.
- Varför ler du så dumt? - Theresa hör inget. Hon är dövstum.
Men hon är inte dum, i motsats till dig.
Kom in.
Slå er ner.
Jag bad er komma för att jag har något viktigt att tala om.
Berlin Tiergarten har avslutat sitt centrala eutanasiprogram.
- Gudskelov. - Ja.
Nu när T4 har lagts ner kan vi inte skicka fler patienter till Hadamar.
Men det innebär mer arbete för oss. Kan ni meddela personalen det?
- Naturligtvis. - Tack.
Är ni snäll och ursäktar oss ett ögonblick?
Berlin Tiergarten vill att vi fortsätter.
De gråa bussarna var för uppseende- väckande. De väckte protester.
- Folk i gemen förstår inte det här. - Och vad innebär det?
Det innebär att programmet fortskrider som vanligt.
Fast här hos oss och på andra anstalter, ej på centralanstalterna.
Men vem ska göra det?
Tiergarten har bett oss alla att fundera över-
- hur vi kan utföra det på mest effektiva och stillsamma sätt.
Var och en som vill hjälpa de sjuka att få ro-
- får 30 riksmark extra. Per månad, herr Hechtle.
Vad måste man göra?
Patienterna jag väljer ut drabbas av misstänkt lunginflammation.
Ni injicerar dem sedan med ett barbiturat.
Jag föredrog också när de hämtades här, på ett sätt.
Men nu är det vårt ansvar.
Nu bestämmer vi.
Kolla här.
- Träff. - Du hade bara tur.
Vi ska se. Jag hade visst tur igen.
Kolla här, själv.
- Fullträff. - Jag beklagar verkligen.
- Det gick ju bra. - Vem av er...?
- Heil Hitler! -Herr direktör. - Heil Hitler!
Heil Hitler, pojkar.
- Vad heter du, pojk? - Ernst Lossa. Och ni?
- Vad tar det åt dig? - Låt bli.
Jag heter Edith Kiefer. Jag är den nya sjuksköterskan.
Då går vi vidare. Jag ska visa er kliniken. Följ med här.
Herr Hechtle.
Tack.
Torkar du golvet, Fritzi?
Låt inte mig störa.
- Onkel Walter, karusellen. - Snart, Johann.
Karusellen, onkel Walter.
- Karusellen, onkel Walter! - Ja, jag kommer snart.
- Något allvarligt? - Han fick ett anfall. Jag vet inte.
Vad synd. Jag hade tänkt spela fotboll med dig, Toni.
Vi får göra det i morgon.
Jag har med mig något åt dig. Se här.
Åh, min! Min!
Tack.
Jojo... Jojo!
Då så, Johann. Upp i luften.
Fortare, fortare!
- En gång till. - Jag orkar inte mer.
En gång till.
Kom till mig, Johann. Kom.
Det blir inte bättre, inte sant?
- Vad säger ni? - Snarare tvärtom.
Vi börjar med dessa tre.
Bra.
- Jag behöver hallonsaft. - Hallonsaft?
Barnen spottar gärna ut barbituratet.
Dock inte om man blandar ut det i hallonsaft.
Då så. Jag ordnar det.
Tack ska ni ha.
- God kväll. - God kväll.
Var är ni?
- Nu är det din tur! - Snurra, snurra, snurra!
- Snurra! - Här är jag!
- Ta mig!
- Ernst! - Här borta!
Ta mig. Ta mig. Ta mig. Här är jag!
Ta mig, då!
Här är jag!
Ta mig, då!
Här är jag!
Ta mig, då!
Här är jag!
Bu!
Min far stupade i strid och min mor är i Hamburg.
Hon är också död.
- Varför är du här? - Jag har fallandesjuka.
Fallandesjuka?
Jag drabbas av krampanfall och utan hjälp kan jag bita av mig tungan.
Jag minns ingenting av det efteråt.
Har du inga släktingar som du kan bo hos?
De vill inte ta hand om mig. Jag har ingen.
Vill du att jag ska spå dig?
Det kostar fem Pfennig. Han har spått mina händer.
Det kostar det bara för dumskallar!
Det kittlar.
Det har jag aldrig sett förr.
Din livslinje är jättelång.
Såja...
En för pappa...
- God kväll, Ernst. - God kväll.
En för farmor...
Se här, Toni. Jag har med mig hallonsaft till dig.
Det dämpar din hosta. Drick.
Drick upp alltihop.
Duktig pojke.
God natt.
En för syster Sophia...
Längst bort till vänster.
Herr Hechtle. De här tio patienterna ska från och med i dag-
- serveras grönsakssoppa tre gånger dagligen. Är det förstått?
Enbart grönsaker? Tre gånger? Våra matförråd...
Det är i sin ordning.
Soppan kokas så länge att den är helt fri från bakterier.
Och, som sagt, tre gånger dagligen. Ingenting annat.
- Ja... Det är uppfattat. - Köket är informerat.
Ernst!
Kom, Ernst.
Herr Witt.
Lunginflammation.
Skriv ner att båda led av lunginflammation.
Ni kan sy igen, herr Witt.
Ta ut deras hjärnor och skicka dem till Kaiser Wilhelm-institutet.
Lådan står där.
Du kan gå in igen.
Vad är det?
- ...att de levande väljer klokt. - Herre, hör vår bön.
- Vad dog de av? - Lunginflammation.
Toni spelade ju fotboll i förrgår.
Ibland går det väldigt fort.
Ilse!
Försiktigt! Inte så fort!
Oja!
Det var det värsta!
Den jeniske roar sig medan vi arbetar...
- Kan du inte skrika högre? - Om du inte vill att jag skvallrar...
Gör det då, din dumma gås!
Ja, ja, Amerika var det, va?
Allt är bara lögn! Jag har hört mig för om dig.
Ernst? Ernst!
Nandl? Nandl!
Så ja...
Det är ingen fara.
Skynda på! In med er!
Vänta.
- Doktor Veithausen? - Ja, ni ville tala med mig.
Tack för att ni tog er tid att tala med mig.
Jag har skäl att tro att barn blir dödade här på anstalten.
- Toni och Johann dog i går natt. - Ja, det vet jag.
I förrgår var de fortfarande... Ja, ni såg dem själv.
De andra barnen sa att syster Kiefer gav dem hallonsaft med medicin i.
Det är förmodligen ingen tillfällighet.
Syster Sophia, här sker ingenting utan min vetskap, var så säker.
Är ni medveten om att de båda pojkarna blev dödade?
Jag begärde hit fröken Kiefer från Hadamar för att befria barnen.
Det är därför hon är här. Vi behöver hennes kompetens.
Ni fortsätter eutanasiprogrammet i hemlighet.
I hemlighet? På vilket sätt är det hemligt?
Var snäll och sätt er.
Alla mentalsjukhus har fått överta ansvaret för det.
Det tyska folket ska en gång för alla befrias från denna ärftliga sjukdom.
Låt oss ta oss an uppgiften med förenade krafter.
Vet ni att de flesta föräldrar är glada att vi lättar deras börda?
Föräldrarna och även barnen själva.
Det vägrar jag tro.
Ni ska skydda och sörja för våra patienter.
Ja, det har ni rätt i.
Hur är det med er försorg?
När ni och de andra nunnorna följde barnen till bussarna-
- och sjöng för dem, så visste ni vad som väntade dem.
Ja, men vi gjorde det för att ge dem tröst.
Jaha. Och nu när det sker här, så sätter ni er på tvären.
Vad är skillnaden? Exakt vad är skillnaden?
Det finns en högre domsrätt än er Führers.
En korp?
Ja, jag blir en korp när jag dör som människa.
Och min far en hare.
- Gäller det alla jeniska resanden? - Nej, bara min familj.
Bara min far och mig.
Finns det något som gäller för alla jeniska resanden?
Ja, men det får vi inte berätta.
Snälla?
Berätta.
Okej. Man får önska sig en sak av en jenisk resande.
Livsönskan. Det är en önskning jag måste uppfylla.
Min livsönskan är att få åka skridskor igen.
- Det går inte. - Det förstår jag själv.
Nej, man har bara en enda livsönskan.
Man måste fundera noga på vad man önskar sig.
Okej, då sparar jag min önskan.
Det är oroväckande. Oroväckande och ledsamt.
- Och fruktansvärt. - Vad kan vi göra?
Allt som står i vår makt.
Jag ska skriva en redogörelse till kardinalen.
En redogörelse som han vid tillfälle lämnar vidare till den helige fader.
Jag förstår.
Det är svåra tider.
Om den helige fader inte ter sig stark för de undertryckta-
-så verkar han inombords.
Det är två övertygelser som möts, syster Sophia.
Den ena har bestått i två tusen år.
Den andra är bara ett par år gammal.
Vi kommer att överleva den, tro mig.
Kan vi ge upp vår verksamhet i Sargau?
Det pågår fruktansvärda brott mitt framför näsan på oss.
Nej, det är nu man behöver oss som mest där, syster.
Patienterna behöver vår tröstande hand.
Vår omsorg och närhet.
Vi ska inte förhindra morden, men hålla deras händer när de dör.
Sluta nu. Vi kan ingenting göra och jag vet-
- eller kan föreställa mig vad ni genomlider.
Men...
Behåll en fot i dörren för oss, syster Sophia.
Herr Konrad.
58,4.
- Vad vägde Konrad förra veckan? - 61,2.
Jag förstår det inte. Nästan alla patienter har minskat i vikt.
Ja, visst är det märkligt?
Från och med i morgon väger vi dem dagligen.
Låt bli. Nej.
Du stannar här, Lossa.
Mamma.
Det är så snällt att du hjälper oss, Ernst.
Får jag sätta mig?
Hej, Amelie.
Se vad jag har med mig. Hallonsaft. Tycker du om det?
- Vad hjälper det mot? - Bara för dig. Öppna munnen.
- Hon vill inte ha! - Hon måste, på direktörens order.
Var en duktig flicka nu. Drick din saft, Amelie.
Amelie, öppna munnen. Amelie.
Jag kan göra det.
- Förlåt, det var inte meningen. - Var snäll och torka upp det.
Jag hämtar ny saft. Städa upp efter dig under tiden.
Bra gjort.
Ernst. Var är Amelie?
- Hon är borta. - Ja, det ser jag.
Hon steg upp, och när jag tittade upp igen var hon borta.
Jag trodde att hon kanske var i tamburen.
Då så.
Då får Emil sin medicin först och Amelie sin senare.
Hejsan. Hej, Emil.
Vill du ha lite hallonsaft? Ja?
Det är bra.
Drick upp alltihop.
Den sista slurken också. Emil, drick upp alltihop.
Duktig pojke.
Kom. Så ja, öppna munnen.
Det är bra. Kom här.
Det är bra, min skatt.
Syster Kiefer... Får hon göra så?
Det är en svår fråga. Om du frågar doktor Veithausen...
Nej, jag frågar er.
Människan är Guds skapelse.
Ingen människa är herre över liv och död.
Syster Sophia, jag skulle gärna vilja ta en titt i ert rum, om ni tillåter.
- Får jag fråga varför? - Nej.
Ni antingen följer med mig dit eller så ger ni mig er rumsnyckel.
Ernst, kan du bädda rent åt Emil?
- Kommer ni? - Alldeles strax.
När jag var liten flicka tog min far med mig på promenad i skogen.
Vi fann då ett rådjurskid som hade brutit båda bakbenen.
Det hade ont, ångest och ville fly, men det kunde det inte göra.
Jag ville ta med det hem och se till att det blev friskt igen.
Men det hade varit omöjligt.
Jag hade bara dragit ut på dess lidande i onödan.
- Vad hände sedan? - Min far avlivade djuret.
Anser du att det var fel?
Inte ett knyst.
Vad väntar ni på? Var snäll och öppna dörren.
Det är öppet.
Jag beklagar att jag misstänkte er.
- Är ni snälla och går nu? - Naturligtvis.
Översjuksköterska Sophia, ni hindrar mitt arbete.
Det vi gör här är en nödvändighet för hela det tyska folkets framtid.
Och ni avgör vem som får leva och vem som måste dö?
Ja, på den här anstalten har jag numera ansvaret-
- att avliva de vi inte kan hjälpa. Besluten bygger på medicinska fakta.
Om översköterskan inte är beredd att bidra till vårt arbete-
- så står det er fritt att säga upp er tjänst när ni vill.
Jag ska fundera på det.
Kom in.
Var försiktig.
Vad är det ni plockar?
Klöverblad. Nandl fyller tolv.
- När då? - I morgon.
Kom in.
- Jaha? - Jag hittar inte Amelie på området.
Det är ju absurt. Ett barn kan inte bara försvinna så där.
- Leta vidare. - Ja, visst.
- Har ni frågat runt i samhället? - Nej.
- Var snäll och gör det. - Ja, visst.
Tänk om de kommer på oss?
Kom.
Tack ska ni ha, mina damer.
Du längtar efter att åka skridskor. Det sa du uppe på taket.
- Ja, men det är ju sommar. - Bara vänta, du.
Jag hjälper dig.
Sätt dig här.
- Tror du att Gud är där uppe? - Helt säkert.
- Känner du till Michigansjön? - Nej.
Det är en sjö som är så stor att man inte kan se från sida till sida.
Och inte till vänster och höger.
När man står där, tror man att man är vid havet.
- Som vid havet? - Ja, det har min far berättat.
Vi ska resa dit, min far och jag. Till Michigansjön.
- Det bodde indianer där tidigare. - Men inte nu längre?
Nej.
Min födelsedagspresent till dig är-
- att vi ska åka skridskor där till vintern.
För... du har ju ingen som du kan bo hos.
Vill du... ta med mig till Amerika?
Ja, om du vill följa med.
Tack.
- Den är ju Hechtles. - Ja.
Bombplan.
Det handlar inte bara om mental- patienterna, det är bara början.
Det handlar om hela den lägre stående tredjedelen av folkkroppen.
Mindervärdiga, svagsinniga, alkoholmissbrukare, arbetsskygga...
Kort sagt, alla sjukliga element-
- som kostar den sunda folkkroppen mer än den ger.
Den lägre stående tredjedelen måste gallras bort-
- om vårt folk ska kunna ha en sund grund att stå på.
Därtill har vår moderna civilisations erövringar-
- länge förhindrat det naturliga urvalet av ej livsdugliga individer.
Följden är att fler är i behov av omvårdnad än någonsin förr-
- och det kostar oss i snitt 60000 riksmark per person.
Vi, mina herrar, alla vi-
- har i årtionden hånat det naturliga urvalet.
Det tyska folket vill inte betala för det längre.
Det är därför vår plikt att hålla patientantalet-
- på en fördragsam nivå med hjälp av ändamålsenliga åtgärder.
Fler måste dö.
Det är därför ett nöje att lämna över ordet till doktor Veithausen.
- Varsågod. - Tack. Många tack, doktor Manka.
Mina herrar... Ursäkta mig.
Det är bra för min del.
- Tack. - Tack, mina herrar.
Ärade kollegor.
Tiergarten 4 uppmanade oss anstalts- chefer att fundera på en lösning.
Och vi har funderat. Vi har alla funderat.
Var snälla och ät. Soppan blir kall.
Jag har själv tagit med den från Sargau.
Den nuvarande lösningen med barbiturater och morfin-
- är som vi har hört kostnads-och arbetskrävande.
Dessutom är det ytterst plågsamt för de inblandade.
Och patienternas långsamma och smärtsamma död väcker uppseende.
Det har redan lett till stor oro på en del av våra anstalter.
Jag vill i dag presentera en metod som kan lösa alla våra problem.
Och som gör att vi kan sätta in våra mediciner-
-där de verkligen behövs igen.
Smakar det gott, doktor Dell?
- Vet ni vad det är ni äter? - Grönsakssoppa ser det ut som.
Nej, ni får inte i er någon som helst näring.
Ja, ni hörde rätt, mina herrar. Ingenting.
Om ni så äter två, tre eller fyra tallrikar, får ni ingenting i er.
Vi har kokt grönsakerna i timmar, så att all näring kokat bort-
- och sedan serverat soppan till två försöksgrupper tre gånger dagligen.
Alla patienter har i snitt gått ner 2,4 kilo i vikt.
Per vecka.
Viktminskningen bidrar exponentiellt till att nå den kritiska viktgränsen-
- såväl hos sängliggande som arbetsföra individer.
Det innebär att patienterna svälter samtidigt som de äter.
Jag måste erkänna att jag blev osäker-
-när ni kom hit med er soppgryta.
Har er speciella soppa ett namn? Ni vet, för oss byråkrater i Berlin.
Jag kallar det för deprivationskost.
Veithausen.
Vi kallar det D-kost.
Metoden kommer genast att införas på alla våra anstalter.
Det glädjer mig.
Mina damer, det gjorde ni bra. Stort tack.
Herr Hechtle, från och med i dag ska alla icke arbetsföra serveras soppa.
Tre gånger om dagen, och de får ingenting annat.
Våra förråd börjar sina, herr doktor.
Ni kommer snart att få se på annat när det stora maskineriet tar vid.
Nattro! Lägg er till sängs!
Lägg er till sängs! Nattro!
Nattro!
Lotte och Mechthild, skynda på.
God natt.
God natt, herr Hechtle.
God natt, Nandl.
Ett ögonblick! Var snäll och släpp in mig.
Jag låser efter mig. Tack.
Dags att stiga upp!
Ernst! Ernst!
- Jag beklagar, Ernst. - Vem är det?
Theresa.
Oja, Oja...
Vad står på?
- Vad står på, Witt? - Theresa är död!
Det ser jag också! - Släpp henne, Oja.
Oja.
Mördare! Mördare! Mördare! Mördare!
- Mördare! - Witt...!
- Witt! - Theresa är död! Mördare!
Oja! Oja! Oja!
Mördare! Theresa är död!
Theresa är död! Theresa...!
Oja... Var är han nu?
- Han är fastbunden och nedsövd. - Bra.
- Han skulle nog spotta ut saften? - Ja. Han går knappt att tygla.
Jag kan använda en spruta.
- Skulle ni klara det? Ja? - Ja, visst.
- Gör det, då. - Herr doktor.
Edith Kiefer gav Theresa hallonsaft i går.
Och jag kunde inte förhindra det.
Jag hatar syster Kiefer.
Vi måste bort härifrån.
- Din far, då? - Vi kan inte vänta så länge.
Han får veta det. Men det kommer allt närmare, förstår du det?
Vi måste ge oss av på en gång.
Vi behöver proviant. Och en ryggsäck.
- Det kan jag ordna en. - Bra.
Vart ska vi ta vägen?
Det spelar ingen roll. Var som helst är bättre än här.
Ja.
Det där äter jag inte.
Jag äter inte det där!
Ernst! Sätt dig. Sätt dig ner! Nu äter du upp, pojk.
- Jag äter inte det där. - Jo, då.
Tänk vad våra soldater skulle göra för en fisk.
Jag äter den inte, den stinker!
Delar vi ut dem till ryssarna, vinner vi kriget.
- Tyst! - Jag äter inte det här.
Är du inte klok, Ernst?
Jag äter inte heller det här!
Inte jag heller!
- Nu slutar ni! - Inte jag heller!
Inte jag heller!
Nu slutar ni! Sluta! Nu slutar ni!
Sluta!
Sluta! Nu räcker det! Sluta!
Res er upp! Allihop! Mot bunkern! Mot bunkern! Fort!
Mot bunkern! Fort!
Skynda på! Söla inte!
Skynda på! Söla inte! Sätt fart!
- Kom nu! Kom! - Ut härifrån, allihop. Ut...
- Maria, kom. Kom nu. - Nej!
Var inte rädd, det är ingen fara. Kom nu. Så ja.
Fortsätt! Fortsätt! Se så, skynda på!
Kom nu. Vi får aldrig ett bättre tillfälle.
Gå! Skynda er!
Gå ner igen. Ta skydd!
Nandl...? Nandl?
Nandl!
Syster Sophia!
- Nandl? Vakna nu.
Syster Sophia, hjälp mig! Syster Sophia!
Syster Sophia...
Amelie...
Det är mot de kraftiga smärtorna. Så där, ja. Duktig flicka.
Håll den här.
Du är snart bättre igen.
Det är två veckors sängvila som gäller för dig.
Vill du se de andra också?
Syster Sophia är nu i en annan, en bättre, värld.
Men mitt minne av henne är lika fint och levande som ert.
Sophia och jag kompletterade varandra genom våra olika synsätt.
Hennes bottnade i kristendomen, och mitt i vetenskapen.
Detta gjorde oss allt bättre på våra arbeten.
Syster Sophia efterlämnade ett personligt budskap åt mig.
Vi måste hjälpa de svaga.
Vi måste lindra deras oerhörda smärta-
- men vi måste också kunna befria dem från detta lidande-
-om så krävs.
Jag kan försäkra er om att hon skulle glädjas åt att veta-
- att Amelies lidande inte blev längre än nödvändigt.
Jag bugar mig postumt å hela personalens vägnar-
-för hennes storartade gärning.
Vi har mist en av våra bästa.
- Vi kommer alla att sakna Sophia. - Ja, så är det.
Jag vet hur svårt det här är för dig. Du...
Syster Sophia hjälpte de sjuka.
Och ni? Ni mördar dem!
Ni är en elak lögnare!
En förbrytare! En mördare!
En mördare! Hör ni det?
Tack.
Jag måste ligga till sängs i minst två veckor.
Det räcker i två dagar.
- Jag ger mig inte av utan dig. - Jo, det måste du.
Jag skulle inte känna mig hemma i Amerika.
Nej. Jag ger mig inte av. Aldrig.
I nödfall bär jag dig.
Lyssna på mig nu, Ernst Lossa. Jag vill att du ger dig av.
Det är min livsönskan, och den måste du uppfylla.
Den skyddar de jeniska resanden.
Och deras vänner.
Då så, då går jag.
Här, listan för i kväll.
- Lossa? - Ja, Lossa.
- Ja, men... - Herr Hechtle.
Pojken har fått alla tänkbara chanser-
- men zigenaren har inte kommit någonstans! Ingenstans!
Var snäll och gör ert arbete nu.
Ernst?
Du måste lägga dig, Ernst.
- Jag vill stanna här. - Du är trött.
Här finns ett rum. Ett sjukrum.
Du kan få sova ensam här i natt. Kom.
Lägg dig på sängen.
Jag kan öka dosen för att göra döds- fallen mindre uppseendeväckande.
Det skulle förkorta dödskampen, herr doktor.
Ja, ni har rätt, fröken Kiefer. Men om våra patienter dör för fort-
- har vi ingen officiell dödsorsak, och det behövs till dödsattesten.
Det vill säga, öka inte dosen. - Ja?
Lossa...
Jag... Jag vet att han inte är enkel att tas med.
Men han är frisk.
Han är en frisk grabb, inte sant?
- Fröken Kiefer, hjälper ni Hechtle? - Naturligtvis.
Ja?
Ernst...
- Ernst är... - Jag vet.
Lyssna på mig. Lyssna på mig!
Ernst Lossa...
Ernst Lossa klarade det. Han är i Amerika!
Han har skickat ett meddelande till mig.
Han är i Amerika!
Ernst är i Amerika!
- Jag äter inte det här! - Inte jag heller!
- Amerika! - Amerika!
Ernst Lossa mördades den 9 augusti 1944.
Man vet inte vem den skyldiga var, då de inblandade skyllde på varandra.
Eutanasiprogrammet fortsatte på anstalten-
-i 56 dagar efter kapitulationen.
Direktören dömdes till 3 års fängelse.
Han förklarades straffoförmögen 1949 och benådades 1954.
Sjukvårdaren dömdes till ett års frihetsberövande.
Sjuksköterskan dömdes till 4 år på tukthus.
Efter avtjänat straff fortsatte hon att arbeta som barnsjuksköterska.
Mellan 1939 och 1945 mördades över 200000 psykiskt och fysiskt sjuka-
-män, kvinnor och barn.
De gasades ihjäl, eller medicinerades eller svältes till döds.
Nandl är en fiktiv figur-
- som symboliserar de få som överlevde eutanasiprogrammet.
Subrip by TomTen
Översättning: A-K Strobel Lando www.sdimedia.com